Ana. Elza. –Čas bo za posteljo.
O, ne. Princeso je začaral hudobni snežni škrat.
Elza, hitro naredi lepega princa!
O, ne! Tudi princa je začaral! Koga skrbi nevarnost,
ko gre za ljubezen? –Ogabno, Ana.
Ljubčkanje ne bo rešilo gozda. Izgubljene vile zakričijo.
Kako se oglaša žirafa? Pozabi. Zbudijo kraljico vil,
ki izniči urok in reši vse!
In vsi se poročijo! –Kaj se igrata?
Začarani gozd. –Princ in princesa …
Takšnega začaranega gozda še nisem videl.
Si že videl začaran gozd? –Kaj?
Nekoč sem ga.
In nama tega še nisi povedal? –Lahko vama povem zdaj, če …
Povej nama zdaj. –Si prepričan?
Čas je, da izvesta.
Kasneje narediva velikega snežaka. –Če se bosta umirili.
Daleč stran, na skrajnem severu,
je stal zelo star začarani gozd.
Ampak njegova čarovnija ni bila v škratjih urokih in izgubljenih vilah.
Varovali so jo najmogočnejši duhovi.
Duhovi zraka,
ognja,
vode
in zemlje.
V njem so domovali tudi skrivnosti Severčani.
So znali čarati kot jaz?
Ne, Elza. Niso.
Samo uporabljali so gozdno čarovnijo.
Bili smo si zelo različni,
a vseeno smo se spoprijateljili.
Temu na čast jim je vajin ded, kralj Runard,
zgradil mogočen jez, da bi jim okrepil vodovje.
Bil je darilo miru. –Veliko darilo miru.
V čast mi je bilo priti v gozd na praznovanje.
Vzravnaj se, Agnar.
Nisem bil pripravljen na to, kar je sledilo.
Sprostili smo se.
Očarani smo bili.
Zdelo se je tako čarobno.
Ampak nekaj je šlo narobe.
Napadli so nas.
Ostani za mano.
Bila je huda bitka.
Vajin ded … –Oče!
je podlegel.
Boj je razsrdil duhove.
Pazite! –Svojo čarovnijo so uperili v vse nas.
Zaslišal sem glas …
in nekdo me je rešil.
Menda so potem duhovi izginili
in gozd je prekrila mogočna megla,
da nihče ni mogel več vanj.
Tisto noč sem se vrnil domov kot kralj Arendela.
Očka, to je bilo noro.
Rada imam tistega, ki te je rešil.
Ko bi le vedel, kdo me je.
Kaj je bilo z duhovi? Kaj je zdaj v gozdu?
Ne vem. Megla se še ni dvignila.
Nihče ne more noter in nihče še ni prišel ven.
Zato smo varni. –Da. Ampak gozd se lahko spet zbudi.
Pripravljeni moramo biti na nevarnosti, ki jih lahko prinese.
Zdaj pa zaželita svojemu očetu lahko noč.
Ampak marsikaj me še zanima. –Kdaj drugič, Ana.
Nimam toliko potrpljenja.
Zakaj so nas Severčani napadli?
Kdo napade ljudi, ki te obdarujejo? –Misliš, da se bo gozd zbudil?
Samo Atohalan ve. –Kdo?
Ko sem bila majhna, mi je mati pela pesem
o posebni reki, imenovani Atohalan, ki po legendi pozna vso preteklost.
O tem, del česa smo.
Bi nama zapela?
Naj bo. Privijta se k meni.
Pridita.
Kjer mrzel vetrič
gre v morje z nižin,
reka teče,
v kateri živi spomin.
Nič ne boj se, mirno spi,
saj tam se najde vse, kar se izgubi.
V njenem toku,
sredi njenih vod
resnico najdeš
in svojo pot.
Kar zaplavaj vanjo, če želiš,
a ne predaleč, da se ne utopiš.
Reka poje vsem čuječim,
njeni verzi polni so moči.
Toda ali zmoreš strah ukrotiti,
prenesti, kar razodene ti?
DrSi predstavlja LEDENO KRALJESTVO 2
Kjer mrzel vetrič
gre v morje z nižin,
mama biva,
ki goji spomin.
Otrok moj, vrni se v moj objem.
Spet se najdeš,
če si izgubljen.
Vaša visokost. Nared so.
Samo trenutek. Že grem.
Ali slišite to? –Kaj?
Pozabite.
Uživaš v permafrostu, Olaf? –Živim sanjsko življenje, Ana.
Želim si, da bi to trajalo večno.
A sprememba nas zasmehuje s svojo lepoto. –Kaj?
Oprosti. Zelo pesniški postajam.
Ti, ki si starejša in vsevedna. Se kdaj bojiš tega,
da nič ni večno? –Ne.
Res? Komaj čakam, da bom star kot ti,
da mi ne bo treba skrbeti za pomembne stvari.
Ne mislim tega. Ne skrbi me,
ker imam tebe, Elzo, Krištofa in Svena.
In vrata v kraljestvo so odprta in nisem več sama.
Da, veter je resda hladnejši
in vsi smo čedalje starejši
in oblaki v jesenskem pišu hite.
Buča Bobek je zdaj le še gnojilo. –In mojemu listu se je milo storilo.
Zato se zanašam na to, kar trdno je.
So stvari, ki se ne spremenijo,
kot to, da mi je biti s tabo v ponos.
Nekatere stvari ostanejo iste,
na primer najin odnos.
Kot skale so, ne klonijo,
te stvari so vedno res!
So stvari, ki se ne spremenijo,
na primer, da se te oklepam čez in čez.
Listje v vetriču leta,
Sven, prihodnost se nam obeta.
Mi slučajno praviš,
da nocoj boš pokleknil pred njo?
Ampak kako naj to izvedem?
Ko potegnem ven prstan, se zmedem.
Pusti romantiko meni, tebi gre bolj slabo!
So stvari, ki se ne spremenijo,
kot moja ljubezen do nje.
Nekatere stvari ostanejo iste,
kot to, da z jeleni lažje gre.
A če le opogumim se,
bom vedel, kaj naj storim!
A ne?
So stvari, ki se ne spremenijo.
Sven, vse to tebi prepustim.
Vetrovi so nemirni,
zato slišim morda ta klic?
Se nam kaj bliža?
Ne vem, če hočem s časom vštric.
Ti dnevi so dragoceni,
ne dovolim, da zdrsnejo stran.
Ne morem zmrzniti trenutka,
a še lahko grem ven in živim dan!
Veter je resda hladnejši.
In vi ste nekoliko starejši.
Za srečo se zahvalimo naravi, to je njen dar.
To kraljestvo obilja bo večno,
ljudstvo tako je srečno!
In Arendel bo vedno imel čar!
Vedno imel bo čar!
Vedno bomo imeli čar!
So stvari, ki se ne spremenijo,
čas teče neusmiljeno.
Nekatere stvari ostanejo iste,
prihodnosti ne vidimo.
Sezimo si v roko, kar je bilo, je bilo.
Čas urno teče, to je res!
So stvari, ki se ne spremenijo,
zato se te oklepam čez in čez.
Oklepam čez in čez.
V redu … Lev?
Grizli? –Pošast? –Rjavi medved?
Jezen obraz? –Črni medved? –Hans!
Nepoboljšljiva pošast! –Tvoja največja napaka?
Niti poljubil te ni?
Hudobnež!
Blizu smo bili. –Olaf, na vrsti si.
Prav.
Zdaj je lažje, ker znam brati.
Več zapored, fantje proti puncam.
Pripravljen sem. Zdaj.
Samorog. –Sladoled!
Grad! Hrastko!
Čajnik! Miš!
Elza!
Olaf se ne bi smel preoblikovati.
Ni važno. To bo mala malica. Dve sestri, en um.
Hvala. –V redu. Pa dajmo.
Saj bo šlo, Elza.
Ko boš pripravljena.
Samo pokaži.
Nič? Zrak? Drevo? Človek?
Drovek? To ni beseda. Kopač? Zobje?
Pomivanje posode? –Polarni medved?
Oprosti.
Pokaži mi kaj.
Presenečenje?
Motnja?
Skrb? Panika? Strah?
Daj no, res si videti prestrašena.
Zmagala sva. –Gremo še eno?
Veš, kaj? Raje grem spat.
Si v redu? –Utrujena sem.
Lahko noč.
Tudi jaz sem zaspan. Sven mi je obljubil pravljico za lahko noč.
A ne, Sven?
Da sem? –Krasne glasove delaš!
Kot ko oponašaš Krištofa in rečeš:
„Z nekimi kamni moram govoriti o svojem otroštvu.
Kaj pa, če začneta brez mene?
Se ti je Elza zdela čudna? –Ne posebno.
Zadnja beseda jo je razburila. Zakaj le?
Ne vem … –Ne …
Ne vem, ampak …
„Led? Daj no!
Ni znala pokazati ledu? Pogledat grem, kako je z njo.
Hvala, ljubček. Ljubim te.
Tudi jaz tebe.
Že prav.
Naprej.
Da, nekoga nekaj muči. –Tebe? –Ne, tebe.
Materin šal nosiš. To delaš, kadar je kaj narobe.
Smo te prizadeli? Žal mi je, če smo te.
Zelo malo ljudi se zna dobro igrati družinske igre. To je dejstvo.
Ni to težava.
Kaj pa je potem?
Gre za …
Nočem vsega uničiti. –Česa? Odlično ti gre.
Elza, kdaj se boš videla v taki luči, kot te vidim jaz?
Kaj bi jaz brez tebe? –Vedno bom ob tebi.
Vem, kaj potrebuješ. Pridi sem. –Kaj?
Kot je rekla mati, privij se k meni.
Kjer mrzel vetrič
gre v morje z nižin,
reka teče,
v kateri živi spomin.
Vem, kaj počneš.
Nič ne boj se, mirno spi,
saj tam se najde vse, kar se izgubi.
Čeprav nočem,
slišim te.
Eni iščejo težave,
jaz jih ne.
Tisoč razlogov je, da se ne zmenim zanj.
Za ta glas, za katerega želim, da bi šel stran.
Nisi nek glas.
Si le prisluh, bavbav.
Če bi te slišala,
kar te ne,
me boš v skušnjavo zapeljal.
Vsi, ki jih imam rada, so v gradu tu z menoj,
zato oprosti, skrita sirena,
tvoj klic je naletel na gluho uho.
Imela sem že pustolovščino. Nič novega ne želim.
Bojim se, kaj tvegam, če ti vseeno sledim.
Neznano kam!
Kaj si želiš?
Ne daš mi miru.
Me skušaš zmesti,
da vse bo šlo po zlu?
Ali pa si nekdo tam zunaj,
ki prav tako kot jaz zdaj
globoko v sebi ve
da to zanj ni pravi kraj?
Vsak dan je vse težje,
ker moč se mi krepi.
Nekaj v meni si zares želi
neznano kam!
Neznano kam!
Si tam zunaj? Mi ne lažeš?
Sočustvuješ? Mi pokažeš?
Kam že odhajaš? Sama ne znam.
Kako naj ti sedaj sledim
neznano kam?
Zrak, ogenj, voda, zemlja.
Voda!
Zrak besni, ogenj in voda sta izginila.
Še zemlja. Stran moramo.
Vse bo v redu! Zberite se na pečini!
O, ne! Odpihnilo me bo! –Imam te!
Vsi so na varnem.
Vzemi tole.
Si v redu, Olaf? –Da. Temu pravimo
„nadzorovanje tega, kar lahko, ko gre vse izpod nadzora.
Ne razumem. Slišala si glas, pa mi tega nisi povedala?
Nisem te hotela razburiti. –Obljubili sva, da si bova vse povedali.
Povej mi, kaj se dogaja.
Zbudila sem duhove začaranega gozda.
Tole je bilo pa nepričakovano.
Čakaj, začarani gozd?
Tisti, o katerem nama je govoril oče? –Da.
Zakaj si to storila? –Zaradi glasu?
Vem, da se sliši noro, ampak mislim, da je glas dobronameren.
Po kakšni logiki? Poglej naše kraljestvo.
Vem. Ampak to čuti moja čarovnija.
Jaz to čutim.
Prav.
O, ne. Kaj pa zdaj?
Troli?
Krištof, pogrešali smo te!
Pabi. –Vedno kakšno ušpičita.
Upam, da si pripravljena na to, kar si storila, Elza.
Z jeznimi duhovi ne gre češenj zobati.
Zakaj so še jezni?
Kaj ima to z Arendelom? –Pa poglejmo.
Preteklost ni črno-bela.
Napake se mora popraviti.
Arendel ni varen.
Najti je treba resnico.
Brez nje …
ne vidim prihodnosti.
Ne vidiš prihodnosti? –Ko prihodnost izgine,
je treba storiti to, kar je prav.
Kar je prav,
je, da grem v začarani gozd in poiščem tisti glas.
Krištof, si lahko sposodim voz in Svena?
Ta ideja mi ni všeč. –Ne greš sama. –Ana, ne.
Mene ščitijo moje moči. Tebe pa nič.
Preplezala sem Severno goro, preživela zmrznjeno srce
in te rešila bivšega fanta brez čarovnije, zato grem zraven.
Jaz tudi. Vozil bom. –Prinesel bom prigrizke!
Jaz bom pazil na vaše ljudstvo.
Naj do naše vrnitve ne hodijo v kraljestvo.
Kajpada. –Povejmo jim.
Ana, skrbi me zanjo.
Vedno smo se bali, da so Elzine moči preveč za ta svet.
Zdaj moramo upati, da niso premalo.
Ne bom dovolila, da se ji kaj zgodi.
Koga zanimajo zabavna dejstva? Mene. Prav.
Ste vedeli, da ima voda kljub vsesplošnemu prepričanju spomin?
Ste vedeli, da v moške šestkrat raje udari strela?
Ste vedeli, da gorile rignejo, ko so vesele?
Ste vedeli, da pomežiknemo 4-milijonkrat na dan?
Ste vedeli, da vombati kakajo kvadrate?
Si vedel, da spanje na dolgih potovanjih preprečuje norost?
To že ni res. –Je. –Res je.
To je pa bilo soglasno. Bom preveril, ko se vrnemo domov.
Oba spita.
Kaj bi rad počel?
Sven, drži smer, prav?
Ana … Ana?
Se spomniš najinega prvega potovanja,
ko sem rekel, da bi bila nora, da bi se poročila z neznancem?
Kaj? Nora?
Tega nisi rekel. Misliš, da sem nora?
Ne. Sem.
Bila si …
prisebna. Očitno.
Samo lahkoverna.
Ne lahkoverna. Samo ljubezen ti je bila nova. Kot meni.
In ko kaj srečaš prvič, hitro zavoziš.
Torej praviš, da nisem prava zate?
Kaj? Ne, kje pa. Si prava in nisi nora.
Krištof, stoj. –Dobra ideja.
Slišim glas. –Da ga?
Olaf, vstani.
Kaj, za …?
To bova storili skupaj, obljubiš?
Obljubim.
Ne skrbi. –Ste vedeli, da je začarani gozd kraj preroda?
Ne vem, kaj to pomeni, ampak rad bi videl,
kako nas bo spremenil.
Kaj je to? –Brez prerivanja. –Nehaj.
Prehitro je! –Kaj je bilo to?
Ne, ne.
Obtičali smo notri. To bi morali predvideti.
Gozd je čudovit.
Jez še stoji.
Bil je v Pabijevih vizijah.
Zakaj?
Ne vem, ampak na srečo se še vedno drži.
Kaj hočeš reči? –Če bi razpadel,
bi bil val poplavne vode tako velik,
da bi odplaknilo vse na tem fjordu.
Vse?
Ampak Arendel je na tem fjordu.
Arendelu ne bo nič, Ana.
Pridi sem.
Veš, v drugačnih okoliščinah bi bil to precej romantičen kraj.
Kaj praviš? –Drugačnih okoliščinah?
Misliš, z nekom drugim? –Kaj? Ne!
Mislim …
Če nam ne uspe priti ven … –Kaj?
Misliš, da ne bomo prišli ven? –Ne!
Saj bomo prišli ven.
Sicer verjetnost ni na naši strani, ampak reči hočem …
Če umremo …
Misliš, da bomo umrli? –Ne!
Kje je Elza? –Enkrat bomo že umrli.
Rekla sem, da bom vedno ob njej. –Ne bomo še tako hitro umrli.
Elza! –Ampak v daljni prihodnosti bomo umrli.
Ne bodi pokroviteljski.
Elza!
Pa sem te našla. Si v redu? –Da.
Dobro.
Kje je Olaf?
Ana? Elza?
Sven?
Samanta?
Saj ne poznam nobene Samante.
To je normalno.
Kaj je bilo to?
Samanta?
To bo vse bolj smiselno, ko bom starejši.
Nekoč bo vse to smiselno.
Nekoč, ko bom modrec star in bom imel že izkušenj par,
bom spoznal, da nič čudnega ni to!
Imel bom vse odgovore, ko bom starejši.
Zakaj, denimo, smo šli v čarobno meglo?
Čez nekaj let bom vedel,
da neumnim strahovom sem nasedel,
zato to prav gotovo ni slabo.
Pardon.
Odraščanje je prilagajanje.
Odkrivaš, da svet je raznolik.
Ko bom bolj zrel, se bolj varen si bom zdel.
Tudi če me gleda ogaben strašljiv lik.
No, vse mi bo bolj jasno, ko bom starejši,
zato ni treba, da me je strah.
Raje grem o času pet,
ko bom dovolj zrelih let,
ker ko si starejši,
vse razumeš na mah!
To je fino.
Olaf!
Živjo, družba! Spoznajte duha vetra!
Umaknite se!
Slabo mi bo!
Saj bi ti držal lase, ampak ne najdem rok.
Nehaj!
Elza!
Pusti jo!
Ana, previdno!
To je moja sestra!
Princ Agnar!
Za Arendel.
Pazi!
Oče!
Si v redu? –Da.
Kaj so to?
Videti so kot trenutki v času.
Kaj že rad govoriš, Olaf? –Kaj?
Da bo napredna tehnologija tako naš rešitelj kot naša poguba?
Ne ta. Tista o …
Tista o kumarah? –Tista o vodi.
Saj res. Voda ima spomin.
Voda, iz katere sva midva, je prišla iz vsaj štirih ljudi ali živali.
In vsega se spomni.
Veter se je vrnil.
Okusno.
Imenoval te bom Burja.
Spravi se ven.
Živjo. –Ti pa si radovedna.
Si boljše volje?
To je oče.
To dekle. –Rešila ga je.
Severčanka je.
Kaj je to? –Olaf, ostani za mano.
Kaj boš s tem? –Nimam pojma.
Spusti orožje. –Vi pa vašega.
Arendelski vojaki?
Grozite mojim ljudem, poročnik? –Zasegate moj plesni prostor, Elena?
Od kod mi je ta vojak znan? –Ne, ne.
Poročnik! –Po meč!
To je bila čarovnija. Ste videli?
Seveda.
Hladno si jih pozdravila. –Ves ta čas so bili ujeti tukaj?
Da. –Kaj bomo pa zdaj? –Jaz vem.
Živjo, jaz sem Olaf.
Oprostite. V oblačilih se počutim utesnjeno.
Verjetno vas zanima, kdo smo in zakaj smo tukaj.
Pričelo se je z dvema sestrama. Ena je bila rojena s čarobnimi močmi.
Ena pa brez.
Obe sta oboževali snežake.
Ana, ne! Previsoko!
Bam!
Mama! Ata! Pomoč!
Tresk! Vrata se zaprejo.
Sestri sta razdruženi.
No, vsaj starše še imata.
Njuni starši so mrtvi.
Živjo, jaz sem Ana. Omožila bom neznanca.
Elzo bo razneslo! Sneg! Sneg! Bežite!
Čarovnija prepreda moje snežinke. Živim.
Ledena palača za enega.
Pojdi stran, Ana!
Moje srce. –Ježešna.
Samo dejanje prave ljubezni te lahko reši. Izvoli poljub ljubezni.
Tega nisi vredna! Veš, kaj? Žleht sem!
Kaj?
In Ana zmrzne do smrti.
O, Ana.
Potem spet oživi!
In potem je Elza zbudila duhove, ki so nas spodili iz kraljestva.
Zdaj moramo najti resnico o preteklosti in ne vemo, kako.
In Elza sliši glasove. To je že nekaj.
Vprašanja?
Razumeli so.
Si res kraljica Arendela? –Da.
Zakaj bi narava obdarila Arendelčanko s čarovnijo?
Da bi se oddolžila za vaša dejanja. –Moji ljudje so nedolžni.
Nikoli ne bi prvi napadli. –Odkrijmo resnico.
Živjo. Oprosti. Kaj počneš?
Tako je! Poročnik Matija!
Knjižnica, drugi portret na levi. Bil si čuvaj najinega očeta.
Agnar.
Kaj se je zgodilo vajinima staršema?
Njuna ladja je potonila v južnih vodah pred šestimi leti.
Vidim ga v vajinih obrazih. –Res?
Vojaki.
Mogoče se staramo, a smo še krepki.
Ponosno služimo Arendelu.
Čakajte. Prosim.
Nekdo me je poklical sem. Če ga najdem,
mi bo morda vse razložil, da bomo lahko ušli iz gozda.
Samo pomagali bi radi.
Samo naravi zaupamo.
Ko spregovori narava …
poslušamo. –Več mi bo jasno, ko bom starejši.
Duh ognja!
Vsi na varno! –K reki!
Ne! Jeleni! To je slepa ulica! –Pridi, Sven!
Ponje greva.
Elza! Beži!
Ne, ne!
Elza!
Dajmo, kolega, uspelo nama bo.
Ana!
Spravi jo stran. –Ne! Elza!
Gledajo naju, kajne?
Imaš predlog?
Nič?
Bi morala vedeti, kaj to pomeni?
Tudi ti slišiš.
Nekdo naju kliče.
Kdo je? Kaj naj storiva?
Prav, naprej na sever.
Elza! Kakšna sreča! –Ana!
Si v redu? –Kaj ti je bilo?
Lahko bi umrla. Ne moreš mi slediti v ogenj.
Če nočeš, da ti sledim, pa ne teci sama v ogenj.
Nisi previdna, Elza.
Oprosti. Si v redu?
Sem bila že bolje. –Vem, kaj potrebuješ.
Kje si dobila ta šal?
To je severški šal.
Kaj? –Ta šal pripada naši najstarejši družini.
Materin je bil.
Elza. –Vidim.
Mati je.
Tistega dne je mati rešila očetovo življenje.
Najina mama je bila Severčanka.
Imenujemo se Severčani. Smo ljudje sonca.
Obljubim, da bom osvobodila ta gozd
in obnovila Arendel.
To je zajetna obljuba, Elza.
Osvobodila gozd?
Oprosti. Nekateri smo se rodili tukaj. Nismo še videli vedrega neba.
Razumem. –Ime mi je Gaber. –Krištof.
Spet sem slišala glas. Moramo na sever.
Ampak na severu ponoči hodijo zemeljski velikani.
Odidete lahko zjutraj.
Jaz sem Marjetica. –Potrudili se bomo.
Zanima me, kako se spopadate z vse večjo zapletenostjo misli,
ki pridejo z odraščanjem?
Genialno!
Osvežujoče se je pogovarjati z mladino.
Naša prihodnost je v dobrih rokah. Ne, ne žveči tega!
Ne veš, v kaj vse sem stopil. –Ne dobim njene pozornosti.
In nič ne rečem prav. –Srečo imaš.
O ženskah ne vem nič. Imamo pa odličen način snubitve.
Če začneva zdaj, boš do jutra nared. –Res?
Najboljše je, da vključuje veliko jelenov.
Ali je doma Halima še vedno pri Hudsonovi peči?
Je. –Res? Je poročena?
Zakaj me to ni osrečilo? –Kaj še pogrešate?
Očeta.
Preminil je dolgo pred vsem tem.
Bil je krasen človek.
V Arendelu nam je uredil dobro življenje. Naučil me je, da le s trudom pride sreča.
Pravil je: „Bodi pripravljen.
Ko že misliš, da ti je padla sekira v med, te bo življenje vrglo na novo pot.
In kaj storiš, ko te?
Ne obupaš.
Greš korak za korakom …
In storiš, kar je prav?
Tako je. Saj znate.
Naj ti nekaj pokažem.
Zrak, ogenj, vodo in zemljo že poznaš.
Ampak obstaja še peti duh, most med nami in čarovnijo narave.
Peti duh? –Nekateri pravijo, da so slišali njegov klic, ko je gozd padel.
Moj oče ga je slišal.
Misliš, da me on kliče?
Mogoče. Samo Atohalan ve.
Atohalan.
Kar zaplavaj vanjo, če želiš,
a ne predaleč, da se ne utopiš.
Zakaj uspavanke vedno vsebujejo svarilo?
Tudi jaz se to sprašujem.
Zemeljski velikani.
Kaj počnejo tod okoli?
Skrij se.
Prihajajo!
Zato se ne igramo z ognjem.
Ne morem biti jezen nate. Zakaj si tako prikupen?
Saj jim nisi hotela slediti?
Mogoče jih lahko pomirim, kot sem veter in ogenj.
Mogoče pa te poteptajo, preden ti uspe.
Cilj je, da najdeš glas, razkriješ resnico in nas spraviš domov.
To je bilo pa blizu. –Vem.
Velikani so me zaznali. Mogoče se bodo vrnili.
Nikogar nočem ogroziti.
Prav imaš, Ana. Najti moramo glas.
Pojdimo na pot. –V redu.
Samo …
Čakaj, kje sta Krištof in Sven?
Nekam sta šla z Gabrom in kupom jelenov.
Odšla sta?
Ne da bi komu kaj rekla?
Kdo bi razumel te moške?
Bi se moral počutiti neumno? –Nedvomno.
Ste vsi pripravljeni? –Da!
Lahko bi še malo povadili. –Ljubim ljubezen.
Tudi ti govoriš z njimi? –Da.
Kot da slišiš, kaj razmišljajo. –Da. In to potem rečeš.
In to potem rečeš.
Prihaja.
Princesa Ana Arendelska,
moja goreča, hrabra, sladka ljubezen.
Bi se poročila z mano?
Ne.
Princesa je odšla s kraljico. –Čakaj, kaj?
Ne bi jim sledila. Že davno so odšli.
Šli so?
No, da.
Na zahod gremo, na Lišajne travnike.
Lahko greš z nami.
Res mi je žal, da …
Je že v redu. –Prav.
Pripraviti se moram za odhod. Prideš zraven?
Se dobiva tam. –Saj veš, kam moraš, kajne?
Da. Poznam te gozdove.
Jeleni so boljši od ljudi.
Sven, zakaj je z ljubeznijo težko?
Kar čutiš, drži,
temu ni pomoči.
Daj no, Krištof,
saj ni tako slabo.
Spet si šla
nekam čisto drugam.
Ostal sem sam.
Naj ti sledim?
Morala si iti
in prav ti dam.
Verjetno te lahko že jutri ulovim.
Mar tako lezeva narazen?
Zakaj moram loviti tvoje srce?
Je to kazen?
Obrnem se
in v gozdu sem izgubljen.
Smeri so se obrnile,
ko si odšla.
Edini te vidim doma,
a zdaj v gozdu sem izgubljen.
Ne vem, kam si namenjena.
V gozdu sem izgubljen.
Do zdaj
je šlo samo za to, kako.
Nisem si mislil, da gre za to, če sploh.
Kdo pa sem,
če ne tvoj izbranec?
Kje sem, če ne s teboj
za vedno?
Zdaj vem, da si moj sever,
ker v gozdu sem izgubljen.
Zgoraj je spodaj, dan je noč,
ko nisva par.
Edini kažipot si mi,
zato v gozdu sem izgubljen.
Sprašujem se, če ti je mar.
A počakal bom
na znak …
Na znak! –Da sem tvoja pot.
Ker ti si moja. –Ti si moja.
Do takrat
v gozdu sem izgubljen. –V gozdu izgubljen.
V gozdu. V gozdu izgubljen.
V gozdu sem izgubljen.
V gozdu izgubljen. Izgubljen.
V gozdu sem izgubljen.
Olaf, naj samo eden kliče.
Se strinjam. Malo je razglašena.
Burja se je vrnila.
Kaj?
Kako je to mogoče? –Kaj je to?
Ladja najinih staršev. –Ampak to niso južne vode.
Ne, niso.
Zakaj je njuna ladja tukaj?
Kako je lahko tukaj?
Verjetno jo je sem naplavilo Temno morje.
Kaj sta počela v Temnem morju?
Ne vem.
Kako je ta ladja prišla čez meglo?
Mislil sem, da smo samo mi lahko.
Razen če ni bilo nikogar na njej.
Gotovo je kaj tukaj. Čakaj malo. Poglejta naokrog.
Vsaka arendelska ladja ima vodotesen predal.
Zelo brihtno.
Ampak zakaj potem ne naredijo cele ladje vodotesne?
Tukaj.
Kateri jezik je to? –Ne vem.
To je materina pisava.
„Konec ledene dobe.
Reka najdena, a izgubljena.
Vir čarovnije? Elzin vir?
Zemljevid je.
Odpotovala sta na sever in nameravala čez Temno morje do …
Atohalana.
Resničen je?
O čem govoriš? –Atohalan.
To je čarobna reka, ki naj bi poznala vso preteklost.
Kar potrjuje mojo teorijo o vodinem spominu.
Voda ima spomin.
Elza?
Hočem vedeti, kaj se jima je zgodilo.
Atohalan mora biti vir njenih moči.
Greva naprej za Elzo. –Valovi so previsoki!
Iduna! –Agnar!
Elza!
Kaj počneš? –Jaz sem kriva.
Iskala sta odgovore o meni.
Nisi odgovorna za njune odločitve, Elza.
Ne. Samo za njune smrti. –Nehaj. Ne.
Elena je vprašala, zakaj bi duhovi podarili Arendelu čarobno kraljico.
Ker je najina mati rešila očeta.
Rešila je sovražnika.
Ti si bila nagrada za njeno dobro delo.
Ti si darilo. –Za kaj?
Če lahko kdo razreši preteklost, reši Arendel in osvobodi ta gozd,
si to ti.
Verjamem vate, Elza. Bolj kot kdorkoli ali karkoli.
Marjetica je govorila o petem duhu. Mostu med čarovnijo narave in nami.
Peti duh? –On me je klical iz Atohalana.
Odgovori o preteklosti ležijo tam.
Potem greva k Atohalanu.
Ne obe. Samo jaz. –Kaj?
Temno morje je prenevarno za obe.
Ne! To bova storili skupaj. Se spomniš pesmi?
„A ne predaleč, da se ne utopiš.
Kdo te bo ustavil, da ne greš predaleč?
Rekla si, da verjameš vame. Da sem bila za to rojena.
In nočem te ustaviti.
Nočem te odvračati od tega, kar moraš biti.
Nočem pa, da umreš, ker hočeš biti vse za vsakogar.
Ne pojdi sama. Naj ti pomagam.
Ne smem te izgubiti, Elza.
Tudi jaz ne tebe, Ana.
Pridi.
Čakaj, kaj? Kaj počneš? Elza!
Ne! Olaf, pomagaj mi jo ustaviti. Daj mi roko.
Drži se! Čakaj! Ne, ne!
Daj no!
Ana, slišalo se bo noro, ampak čutim jezo.
Saj sem jezna, Olaf! Obljubila mi je, da bova ostali skupaj!
Da. Ampak reči hočem, da čutim jezo v sebi.
Čakaj, jezen si? –Mislim, da.
Elza je tudi mene odrinila. Še poslovila se ni.
In z vso pravico si besen nanjo.
Rekla si, da se nekatere stvari ne spremenijo.
Ampak od takrat se vse samo spreminja.
Vem.
Ampak še vedno te držim za roko.
Prav imaš, Ana.
Sem že boljše volje. Lepo, da me poslušaš.
Ne utišaj me. To je nesramno. –Ne, ne!
Velikani. Ogromni so.
Primi se, Olaf.
Ne zakriči.
Našla sem ga.
Hvala. Kje sva?
V brezizhodnem breznu. –S srhljivim mračnim predorom.
Zabavno bo.
Če ne bova obtičala tukaj za zmeraj
in bo tebe pobrala lakota in mene obup.
Ampak Elzi gre gotovo veliko bolje kot nama.
V redu.
Ne!
Seveda.
Ledeniki so reke ledu.
Atohalan je zamrznjen.
Slišim te. Prihajam.
Drgetam po vsem telesu
a ne od hladu.
Nekaj znanega čutim,
kot sen, ki ni oprijemljiv, a vem, da je tu.
Čutim te lahko,
kot da te že ves čas poznam.
Prišla sem nekam,
kjer se počutim kot doma.
Vedno sem se vase zapirala,
skrivnosti nosila s seboj.
Tudi ti jih nosiš,
a mene se nikar ne boj.
Pokaži se.
Želim si te videti.
Pokaži se.
Zdaj priložnost ti dam.
Sem tebe iskala vse svoje življenje?
Pokaži se.
Čas je, da spoznam.
Nisem še bila tako prepričana v nekaj.
Vedno sem bila notranji boj.
Ali sem tukaj z razlogom,
je to razlog za moj obstoj?
Vedno sem bila drugačna,
deležna posebne obravnave vse do zdaj.
Je to dan mojih sanj,
ko končno razumem, zakaj?
Pokaži se!
Ne tresem se več.
Zdaj končno
prišla sem vse do sem.
Ti si odgovor, na katerega sem čakala
vse življenje.
Pokaži se!
Kdo si? Naj končno izvem.
Pridi zdaj k meni,
oklevanje je odveč.
Ne pusti me čakati
niti en trenutek več.
Pridi zdaj k meni,
oklevanje je odveč.
Ne pusti me čakati
niti en trenutek več.
Kjer mrzel vetrič
gre v morje z nižin,
reka teče,
v kateri živi spomin.
Mati.
Otrok moj, vrni se v moj objem.
Otrok ni več izgubljen!
Pokaži se,
najdi svojo moč.
Zrasti
v nekaj novega.
Ti si to, na kar si čakala …
Vse svoje življenje. –Vse svoje življenje.
Pokaži se!
Jaz sem Olaf. Rad imam tople objeme.
Rada te imam, Olaf!
Daj no, saj zmoreš.
Tu stojim bela luč sveta …
Kot pišče z obrazom opice!
Nisem gledala, kot hodim. Ampak v redu sem.
Princ Hans iz Južnih otokov.
Rad te imam. –Povedati ti moram o svoji preteklosti.
Od kje prihajam. –Poslušam.
Iduna! –Kaj berete, visočanstvo?
Nekaj od danskega pisatelja.
Kralj Runard, žal ne razumem.
Ded? –Vsa arendelska vojska gre zraven.
Ampak zdijo se zaupanja vredni.
Severčani sledijo čarovniji. Nikoli jim ne smemo zaupati.
Ded? –Čarovnija ljudem da občutek moči in upravičenosti.
Potem mislijo, da se lahko uprejo kralju.
Tega ni kriva čarovnija. Samo strah te je.
Strahu ne smeš zaupati.
Jez bo oslabil njihove dežele, zato se bodo obrnili name.
Kar zaplavaj vanjo, če želiš,
a ne predaleč, da se ne utopiš.
Prišli bodo na slavje. Takrat bomo videli, kako močni so.
Tudi mi vam izrekamo dobrodošlico, naši sosedje in prijatelji.
Kralj Runard, jez nam ne krepi voda.
Gozdu škodi. Odrezal je sever …
Ne govoriva zdaj o tem. Pojdiva kasneje na fjord na čaj.
Našla bova rešitev.
Ne!
Ana!
Kateri predor bova izbrali?
Jez bo oslabil njihove dežele, zato se bodo obrnili name.
Kralj Runard, jez škodi gozdu.
Elza ga je našla. –Kaj je to?
Resnica o preteklosti.
Moj ded je napadel severškega poglavarja,
neoboroženega.
Jez ni bil darilo miru.
Bil je ukana. –To je v nasprotju z vsem, za kar stoji Arendel.
Res je.
Vem, kako osvoboditi gozd.
Vem, kako vse popraviti.
Zakaj si tako žalostna?
Podreti moramo jez. –Ampak Arendel bo poplavilo.
Zato so duhovi spodili ven vse ljudi. Da jih ubranijo pred poplavo.
Ojej.
Ali si v redu? –Potrebujem razvedrilo, Olaf.
Razvedrilo?
Želve lahko dihajo skozi zadnjice. In vidim izhod.
Sem vedela, da se lahko zanesem nate.
Pridi, Olaf. Elza se verjetno že vrača.
Lahko se srečamo in …
Olaf?
Kaj je to? –Si v redu?
Trosim sneg?
Ne, ni to.
Razblinjam se.
Čarovnija v meni bledi. –Kaj?
Mislim, da je Elza v škripcih. Mislim …
da je morda šla predaleč.
Ne. Ne.
Ana?
Žal mi je.
To, kar sledi, boš morala storiti sama.
Prav? –Čakaj. Pridi sem.
Držim te.
Dobro.
Ana?
Spomnil sem se nečesa, kar je večno.
In to je?
Ljubezen.
Topli objemi?
Obožujem tople objeme.
Rada te imam.
Olaf? Elza?
Kaj naj storim zdaj?
Videla sem že temo,
a ne takšne.
Ta je hladna, prazna, otopela.
Dosedanjega življenja
je konec.
Tema me je
do konca prevzela.
Vedno sem ti
sledila,
a tokrat si šla v neznano.
Moje žalovanje me
pritiska dol,
a šibek glas je
še ostal z mano.
Brezupno je,
glej,
a moraš naprej
in storiti, kar je prav.
Ali pred to nočjo nastopi dan?
Ne vem več, kaj drži.
Ne vem, v katero smer naj grem,
ker si me po svetu vodila ti.
Kako naj se vzpnem,
če tega zate ne počnem?
Samo naredi, kar je prav.
Korak
za korakom,
le to lahko storim,
da storim, kar je prav.
Ne bom gledala, kaj me čaka,
to bi bila usodna napaka.
Mislim le na naslednji dih,
naslednji korak,
naslednji premislek, naslednji znak!
Hodila bom skozi to noč,
za pot k luči bom zbrala moč
in storila, kar je prav.
In kaj z zoro
sledi naprej,
ko očitno nič več
ne bo kot prej?
Potem bom pač
poslušala tisti glas
in storila,
kar je prav.
Zbudite se!
Tako. Ujemite me!
Tukaj sem!
Kar za mano!
Kar pridite!
To bi šlo. Pridite!
Kaj?
Ne, ne. Vodi jih k jezu.
Krištof! –Tukaj sem. Kaj potrebuješ?
Pojdimo k jezu. –Prav. –Hvala.
Skoči. –Pomagaj mi gor! –Se vidimo na drugi strani!
Poročnik Matija! –Vaša visokost, kaj počnete?
Jez mora pasti. Le tako lahko osvobodimo gozd.
Ampak Arendel smo dolžni obvarovati.
Arendel nima prihodnosti, če tega ne popravimo.
Kralj Runard je vse izdal.
Kako to veste? –Moja sestra je umrla za resnico.
Prosim. Preden še koga izgubimo.
Pazi!
Uničite jez! Dajmo! Vrzite skale!
Tako.
Držim jo! –Ana!
Drži se!
Oprosti, ker sem te zapustila.
Tako obupno sem jo želela zaščititi.
Vem. Je že v redu.
Moja ljubezen ni krhka.
Poglej nebo.
Nisem si mislil, da ga je toliko.
34 let …
Pet mesecev … –In 23 dni.
Si res ti? –Ana.
Mislila sem, da sem te izgubila. –Izgubila?
Spet si me rešila. –Res?
Ana, Arendel ni padel.
Ni? –Duhovi so se zedinili.
Arendel si zasluži uspevati s teboj.
Z menoj? –Storila si to, kar je bilo treba. Za vse.
Si našla petega duha?
Ti si peti duh.
Ti si most. –Most ima dva konca.
In mati je imela dve hčeri.
To sva storili skupaj.
In še naprej bova držali skupaj.
Skupaj. –Elza! Živa in zdrava si!
Drugačna si videti. Druga frizura ali kaj?
Ali kaj.
Ana, imam vprašanje zate.
Prav.
Greva naredit snežaka?
Kaj?
Še dobro, da ima voda spomin.
Ana. Elza!
Krištof! In Sven!
Vsi ste se vrnili.
Obožujem srečne konce.
Predvidevam, da je konec. Da ne bomo zdaj ves čas v nevarnosti.
Ne, konec je.
V bistvu je še nekaj.
Ana, ti si najbolj edinstvena oseba, kar jih poznam.
Iz srca te ljubim.
Bi se poročila za mano?
Da!
Arendel je v redu. –Kaj?
Atohalan je prečudovit.
Živjo.
Sem spadaš.
Prisegla sem, da bom storila vse v dobro Arendelu.
Na srečo vem, kaj to je.
Čeprav ne vem, kaj naj bi bil ta „prerod,
se mi zdi, da nas je gozd korenito spremenil.
Njeno visočanstvo, kraljica Ana Arendelska!
Živjo.
Sven, lep si.
Ježeš! Olaf!
Gotovo si očarana. –Res.
Vaša visokost.
Krištof.
Ste se lepo oblekli zame?
Svenova ideja.
Samo eno uro bom tak.
Že prav.
Raje te imam v usnju.
Kako boš zdržal celo uro? To je brutalno.
Česa vsega ne počnemo za ljubezen.
Kaj je ta nora čarovnija? –Fotografija.
Fotografija.
Lepa sva. –Helima. General Matija.
Vaša visokost. Takoj bom nazaj.
Medtem si oglej najino fotografijo. Samo hecam se.
Kako mi uspeva? –Odlično.
Naši deželi in ljudstvi, združeni v ljubezni.
Burja. Ti je všeč?
Dovoliš? Za sestro imam sporočilo.
Hvala.
„Pantomima je v petek zvečer. Ne zamudi.
Ne skrbi, Arendel je v redu.
Pazi na gozd.
Rada te imam.
Tudi jaz tebe, sestrica.
Burja, na ježo gremo. Prideš?
Si nared?
Režija
Scenarij
Prevod: Grimpy
Priredil metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija
Pokaži se!
Elza, bodi, kar si. –Bom, mama, bom.
Elza umre. Olaf umre.
Ana joka.
Potem se zgodi še nekaj pomembnega. Važno je, da imam prav.
Voda ima spomin in tako
živim!
Tako kot vi.
Živimo!
Dobra štorija.